Олекса Тихий в Українській Гельсінській Групі.
1.Активізація опозиційного руху в середині 1960-х-на початку 1970-х років.
У середині 1960-х років активізувався опозиційний рух. Спроби Л. Брежнєва обмежити "вільнодумство",Яке поширилося під впливом "хрущьовської відлиги", викликали протест найсмі ливіших представників інтелегенції.
Інтелегенція ,для якої "хрущовська відлига" була наче ковток свіжого повітря, уже не могла мовчки терпіти новий наступ тоталіторизму .Опозиційний рух викликав занепокоєння Кремля. Намагаючись не допустити його поширення ,радянська владна верхівка в 1965 р. звинуватила десятки людей в антидержавній діяльності -розпочалися арешти інакодумців.
Внутрішніми передумовами опозиційного руху були: практично бездержавний статус України, панування партійно-радянської бюрократії, утиски національного культурно-духовного життя, цілеспрямована русифікація корінного населення.
Отже, основними течіями опозиційного руху в Україні другої половини 50–80-х років були:
      • самостійницька, яку представляли, зокрема, національно-визвольний рух підпільних груп;
      • національно-культурницька, яку презентував рух «шістдесятників»;
      • правозахисна та рух за свободу совісті (релігійна опозиція).
2.Дисиденти
Дисидентський рух в Україні зародився у середині 1950-х років як протест проти бездержавності, панування партійно-державної бюрократії, утисків національно-культурного життя, зростаючої русифікації. Головними центрами активності українського дисидентського руху були Київ і Львів. Відкриті прояви інакомислення спостерігались також у Дніпропетровську, Івано-Франківську, Луцьку, Одесі, Тернополі та інших містах. Переважно там же розповсюджувався і „самвидав”. 
За підрахунками західних дослідників, кількість людей, які протягом 60- 70-х років були заангажовані у різних формах дисидентської діяльності, сягала майже тисячі чоловік. Серед них були представлені інженери лікарі, вчителі, журналісти, робітники, науковці, літератори, студенти, митці, священослужителі, селяни та ін.
У середині 1970-х років дисидентський рух дістав нового імпульсу. Він був пов`язаний з підписанням Радянським Союзом Гельсінської угоди 1975 р., яка передбачала і забов`язання країн-підписантів щодо дотримання основних прав людини. Це дало дисидентам підстави взяти на себе функції громадського контролю над тим, як радянське керівництво буде виконувати взяті на себе обов`язки. 
12 травня 1976 року у Москві було проголошено про створення громадської групи для контролю за виконанням гельсінських угод. 
3.Гельсінська група 
9 листопада того ж року аналогічна організація постала в Україні. Вона отримала назву Українська гельсінська група (УГГ).
 Серед її засновників були: О. Бердник, П. Григоренко, І. Кандиба, Л. Лук’яненко, О. Мешко, М.Матусевич, М. Маринович, М. Руденко, Н. Строката-Караванська, О. Тихий. За весь час існування УГГ її членами були 37 чоловік. 
Очолив українських борців за права людини відомий письменник Микола Руденко. Учасник Другої світової війни, політпрацівник, у мирний час очолював партійну організацію Спілки письменників України. Був нагороджений орденами і медалями СРСР.
Підставою для утворення УГГ були постанови про права людини Заключного акту Наради у справах безпеки й співпраці в Європі у Гельсінкі 1975. Згідно з основоположною декларацією УГГ її метою є сприяти виконанню в Україні постанов Заключного акту:
•	   збирати докази порушення тих постанов та скарги постраждалих;
•	   доводити факти порушення прав людини та націй в Україні до відома ширших кіл української та міжнародної громадськості, до урядів держав, які підписали Заключний акт.
УГГ ставить також своїм завданням знайомити громадян України з Декларацією прав людини ООН, домагатися від влади здійснення права на вільний обмін інформаціями та ідеями, акредитування в Україні представників закордонної преси, утворення незалежних пресових агентств, безпосереднього контакту України з іншими країнами. 
Для виконання цих завдань УГГ встановила зв'язок зі своїми кореспондентами та співробітниками у різних частинах України, а також з іншими гельсінськими групами (вірменською, грузинською, литовською, російською), зібрала сотні документів, які свідчать про порушення органами влади людських та національних прав, й у своїх деклараціях, меморандумах, зверненнях, протестах довела їх до відома різних міжнародних кіл, а також органів влади СРСР.
УГГ виступає за оборону переслідуваних за переконання, дає їм моральну та юридичну допомогу. Від другої половини 1970-их pp. УГГ виявилася в Україні діяльним у рамках існуючого радянського законодавства і міжнародних договорів речником прагнень українського народу до політичної і соціальної свободи та державної незалежності. 
Правозахисна платформа УГГ стала в наявних в СРСР та у світі умовах мобілізуючим, ефективним засобом для активізації громадськості й оборони українських національних інтересів.
4. Олекса Тихий-справжній патріот з Донбасу(м. Дружківка).
"Я – для того, щоб мої земляки-донбасівці давали не лише вугілля, сталь, машини, пшеницю... Для того, щоб моя Донеччина давала не тільки уболівальників футболу, учених-безбатченків, російськомовних інженерів, агрономів, лікарів, учителів, а й українських спеціалістів-патріотів, українських поетів та письменників, композиторів та акторів".
Ще кілька літ – і увірветься вיязь.
Колючий дріт увійде в сни діточі.
І всі назнаменовання пророчі
Захочуть окошитися на нас. 
                                       Василь Стус

У листопаді 1976 Тихий став членом-засновником Української Гельсінкської Групи.
Заарештований 05.02.77 за звинуваченням у проведенні «антирадянської агітації і пропаганди» за ст. 62 ч. 2 КК УРСР і «незаконному зберіганні зброї» (ст. 222 КК УРСР): хтось ще під час війни заліпив глиною на горищі сараю стару німецьку гвинтівку. Суд у справі Тихого і М. Руденка відбувся 23 червня – 1 липня 1977 у м. Дружківка Донецької обл. Суд був формально «відкритим «:засідання відбувалися в ленінській кімнаті дружківського «Смешторга»,яку заповнили номенклатурні працівники підприємств і установ міста.
. Тихому інкримінували статті «Українське слово», «Думки про рідну мову», «Сільські проблеми», «Роздуми про українську мову та українську літературу на Донеччині», текст Декларації УГГ, Меморандум Групи та ін.. Суд не довів жодного факту наклепу на радянський суспільний і державний лад у статтях і висловленнях Тихого, обмежившись лише констатацією, що у своїх працях Тихий вказує на «нібито русифікацію в Донбасі» і т.п., не кажучи вже про недоведеність мети підірвати існуючий лад. За вироком Тихий дістав 10 р. таборів особливо суворого режиму і 5 р. заслання. Визнаний особливо небезпечним рецидивістом. Місцем відбування покарання був визначений табір ЖХ-385/1, сел. Сосновка в Мордовії, звідки був етапований до лікарні в м.Нижній Тагіл.
Олекса Тихий бере активну участь в акціях протестів ув'язнених. Так, Тихий 52 доби тримав голодівку, розпочату в квітні 1978. Улітку 1978 з'явився документ Олекси Тихого і Василя Романюка «Історична доля України. Лист українських політв'язнів. Спроба узагальнення»), у якому автори проголошували вищим принципом загальнонародного і загальнонаціонального співіснування Загальну декларацію прав людини 00Н, відмежовуються від політики і практики КПРС у національному питанні, від її трактування поняття демократії. У розділі  «Історична доля України» досліджуються наслідки приєднання України до Росії і висловлюється побажання в майбутньому незалежності України. У розділі «Можливі форми опору» автори пропонують звести їх до пасивного опору в формі неучасті в русифікації, збереження мови і традицій, відмови від служби у війську за межами України, ведення здорового способу життя. Закінчуючи, автори пишуть: «Не потрібно порушувати закони. Достатньо користуватися законами, які проголосила Конституція СРСР."
У жовтні 1978 розпочав нову голодівку і поміщений у камеру-одиночку. Лікар відмовився його лікувати.
18.04.79 на 17-ій добі чергової голодівки в Тихого почалася виразкова кровотеча. У лікарню його перевели аж через 18 годин з тиском 70/40. Начальник табору сказав, що це симуляція. Хірург Скринник перед операцією запропонував Тихому письмово зректися колишньої діяльності, у відповідь на що Тихий звинуватив його в шантажі. «Жити будете недовго і в муках», – пообіцяв лікар. Після операції Тихий отямився через тиждень. Шлунок був зшитий у вигляді піскового годинника: рух їжі спричинював біль. Виникли спайки кишок. Внутрішні шви на тілі розійшлися - утворилася ґрижа, але Тихий знову відмовився писати покаяну заяву. 10.05. розпочався перитоніт. Був зроблений розтин і промивання черевини. Того ж дня Тихому надали побачення з синами (2 години). Лікарі подали документи на актування Тихого з огляду на його загальний тяжкий стан. Але за межі лікарні ці документи не вийшли.
13.07. Тихого відправили етапом до лікарні м. Нижній Тагіл, хоча вона нічим не відрізнялася від мордовської. Етапом же повернули в сел. Сосновку.
У січні-лютому 1980 Тихий провів у ШИЗО з невеликими перервами близько 40 діб. Карали його за те, що він, за словами адміністрації, зриває нагрудний знак, не встає, коли заходить начальство, відмовляється від роботи, погано впливає на оточення.
Писати про здоров'я Тихому не дозволяють, однак стало відомо, що в нього відкрилися рубці на легені.
27 лютого - 1 березня всіх в'язнів особливо суворого режиму, в тому числі й Тихий, етапували на Урал, у сел. Кучино Чусовського р-ну Пермської обл. По дорозі один в'язень помер. У таборі ВС-389/36-1 Тихого неодноразово карали за невиконання норми виробітку, відмову збрити вуса, голодівки протесту та інше. Тихого кинули на 6 місяців у ПКТ (приміщення камерного типу) за порушення режиму. Тримав голодівку. 
Влада лютувала,нагнітала у суспільстві нетерпимість до інакодумців.Але ,не зважаючи на все те,що відбулося ,за кордон регулярно переправлялася інформація про порушення прав людини в СРСР. 
У 1980 у США вийшла книжка – Олекса Тихий.«Роздуми». У січні 1983 якийсь Вадим Зуєв у статті «Гримасы лицемерия» (журнал «Донбас») цинічно писав: «Логічний розвиток антинародної закваски і Копелєва, і Тихого привів їх - через виїзд до Ізраїлю - на задвірки Західної Європи... Підпорядковуючись жорстоким законам зради, вони підписалися під сіоністською відозвою на захист польської контрреволюції.» У цей час«на задвірках Східної Європи» від виразки дванадцятипалої кишки, атеросклерозу, анемії, гепатиту й інших тяжких хвороб, можливо й раку, політв'язень Тихий швидко втрачав вагу (при зрості 178 см наприкінці 1981 він важив 41 кг). Тричі був етапований до тюремної лікарні ВС-389/35 (ст.Всехсвятська), був двічі оперований на виразку дванадцятипалої кишки - востаннє на початку 1984. На останнє сорокахвилиние побачення з сином Володимиром і дружиною Ольгою 19.04.98. Тихого ввели попід руки, у нього навіть облазили нігті, але посміхався, був милостивим, згадував Нагірну проповідь Ісуса Христа.
06.05.84 Олекса Тихий помер у камері тюремної лікарні в м. Пермі.
Сину Олекси Тихого Володимирові не дозволили забрати тіло батька: «Якщо будете наполягати, то результати бактеріологічного аналізу можуть показати гепатит, і тоді не заберете його ніколи». Останки Олекси Тихого разом з прахом Василя Стуса і Юрія Литвина перевезені в Київ і 19.11.89 перепоховані на Байковому цвинтарі.

5. КГБ проти дисидентів. Сорок років погрому шістдесятників.
Притчею во язицех стали його вуса: “Підганяють наш козацький рід під свій копил”. Не збривав їх. За це його карали і стригли вуса машинкою. Рідко які листи доходили від нього, але вже тоді стало відомо, що в Тихого відкрилися рубці на легені.
Коли під час однієї голодівки Олекса дізнався, що Василь Федоренко, чоловік уже тяжко знищений нервово, заявив, що підтримує Олексу, то він попросив, щоб його підвели до камери Федоренка, він скаже йому припинити голодівку. На диво, повели. Він не хотів страждань інших. Його власні етичні норми були такими високими, що здавалися часом недосяжними для смертної людини, а він їх таки дотримувався.
27 лютого – 1 березня 1980 року разом з усім сосновським “континґентом" (33 вיязні, один у дорозі помер) Тихого перевезли етапом у селище Кучино, що в Пермській області, де відкрили новий табір особливого режиму.
Коли я прибув туди 2 грудня 1981 року, Тихого в зоні якраз не було. Десь навесні 1982-го почули ми в нашій 17-й камері, що Тихого повернули з лікарні, він у сусідній 18-й камері. Чути було, як він блював. Василь Курило, якого виводили прибирати коридор, зумів переговорити з Олексою і приносив невеселі вісті про його здоровיя (а Курило лікар): шлунок нічого не сприймає, спайки кишок (див.: Василь Курило. Зустріч у вיязниці. Спогади політвיязня про Олексу Тихого. – Ґазета “Нескорена нація”, № 13, 1992).
Тихий мав ще операцію на виразку дванадцятипалої кишки.
Згодом Тихого перевели до нашої 17-ї камери. Він терпів люті болі, але осявав співрозмовника доброзичливою, та надто болісною усмішкою. Світло-сірі очі його світилися на правильному, красивому його лиці – от зразковий українець, чимось на Шевченка схожий.
Говорив спокійно, розважливо, ніколи не вживав лайливих слів чи жарґону, мова його була взірцева за лексикою, за стилем, якась аж надто правильна – так пишуть, а говорять простіше. При цьому був людиною залізної волі, рідкісної толерантности і виняткової терпимости. З ним не можна було посваритися.
Багато читав і осмислював прочитане, затівав розмови на філософські теми, особливо любив психологію, етику. Достойними співрозмовниками йому були Михайло Горинь та Юрій Литвин, але їх скоро розвели по різних камерах.
Улюблена тема його розмов – педагогіка. Це мав бути видатний педагог, але, кажу ж, замість кафедри він мав каторгу. В цьому розумінні в його особі маємо “пропащу силу”. Тихий чітко усвідомлював, що справа визволення нації потребує жертви найкращих.
І це нормальна, природна поведінка свідомої людини, яка поважає себе і почувається громадянином своєї батьківщини. Коли твій рід, твій народ загрожений – громадянин докладає зусиль, щоб усунути загрозу, а навіть покладає за спільноту своє життя. Але одна справа йти на бій у складі цілої армії, дещо інша – повставати одному з мільйона або з невеликою групою одержимих…
Василь Курило пропальпував Олексі живіт (мав чутливі пальці, бо коли підупав йому зір, то працював масажистом). Нічого не сказав Олексі, але співкамерникам за його відсутности зізнався, що підозрює метастази.
Олекса ж нічого не говорив про свої муки. І не стогнав. Хіба у сні. І зубами скреготів. Казав: “Хто не має про що дбати, той дбає про здоровיя”.
Коли Тихого діймав лютий біль, він кидав осоружну роботу, лягав на підлогу чи на купу шнурів, підбирав руками ноги під груди і так затято, без стогону, терпів. Мабуть, так йому було легше. Наглядач відчиняв перші двері, гримав ключем об ґратчаті двері, вимагаючи встати і працювати, не порушувати режиму.
Але Тихий не озивався: кожне слово буде розцінене як “пререкания”, після чого настане покарання. А їх і так доволі. Хоч би й ті вуса. Кожної неділі ведуть нас до лазні, де відбувається одна й та ж сама процедура: “Тихий, сбейте усы”. Тихий мовчки складає руки за спиною, демонструючи, що він того не робитиме, але й опору не чинитиме. Сідає на стілець. Банщик Грицько Кондратюк, постригши машинкою голову (цьому Тихий не противився), так само мовчки подає машинку наглядачеві і той зістригає вуса.
Ми не раз казали Олексі, що, може, на цьому не варто стояти, але він був упертий: “Якщо сьогодні поступлюся в цьому – завтра завимагають ще чогось”. Це принцип. Один відступ від принципу поставить тебе у ряд безпринципних, яким несть ліку і числа.
Але він часом і дивував мене. Вийдемо на прогулянку в той дворик, а він, отакий зранений, стане в кутку на голову і стоїть довго-довго. Каже, це корисно для кровообігу (колись займався йогою). А ходив уже зігнувшись. У тому дворику більше лежав на лавці або й на снігу, підібгавши ноги під груди. Або набере води в рот і з годину сидить за книжкою чи за роботою. Це, каже, теж корисно. Психологічна вправа. Щоб зосередитися в собі. І не підтримувати порожніх побутових балачок.
Я передплачував журнал “Донбас” (він двомовний), і от у числі першому 1983 року зיявляється там стаття якогось Вадима Зуєва “Гримасы лицемерия”. Ішлося там про “сіоністів” вроді майбутнього лавріята Нобелівської премії Йосифа Бродського та Льва Копелєва (його, до речі поновлено в радянськім громадянстві 15 серпня 1990 року одним указом з Миколою Руденком). І доплетено туди інших “антирадянщиків” на ниві “сіонізму” та “українського буржуазного націоналізму”. Той “сіоніст” Копелєв, між іншим, свого часу сьорбав лаґерну баланду разом з Тихим, тому й виступив на його захист у 1977 році.
Зуєва неможливо переказати, його треба цитувати: “Объектом своих клеветнических нападок он (Копелєв. – В.О.) избрал донецкого профессора, члена Союза писателей Илью Исааковича Стебуна, гневно выступившего в качестве свидетеля на суде украинского националиста Тихого. В письме к донецкому ученому содержались демагогические рассуждения, раскрывающие антинародную сущность его автора. Попытка Стебуна дать отпор в открытой печати на каком-то этапе не нашла поддержки. И опять луч общественного негодования не выхватил из общей массы потенциального изменника. Можно представить себе, сколько вреда нанесено необоснованно терпимым отношением к замаскированным противникам. И только когда логическое развитие антинародной закваски и Копелева, и Тихого привели их – через выезд в Израиль – на задворки Западной Европы, когда, следуя жестоким законам предательства, подписались они под сионистским воззванием в защиту польской контрреволюции, всем стало ясно, какие лютые враги нас окружали".
Яка лексика, який стиль! “Антинародный”, “общественное негодование”, “изменник”, “необоснованно терпимое отношение”, “замаскированные противники”, “антинародная закваска”, “предательство” і, як логічний висновок: “какие лютые враги нас окружали”.
Кругом вороги! Отож, завдавай по них превентивних ударів. Отак і набили, одні кажуть, 40, а інші – всі 100 мільйонів “ворогів народу” (див. статтю Стефана Куртуа в “Черной книге коммунизма. Преступления. Террор. Репресиии”. Перевод с французского. М.: Три века истории. – 1999). Щоб ощасливити вцілілих…
Тільки, читачу, це, нагадую, написано не в 1937, а в 1983 році, журнал “Донбас”, ч. 1, сторінка 88. Саме тоді андроповське керівнитво запекло доводило світові, що в нього нема політвיязнів – виморюючи нас.
Я дав прочитати Олексі той журнал, радячи озватися, мовляв, осьдечки я, “на задвірках” Східної, а не Західної Європи, і не в Ізраїлі. Але він махнув на те рукою: “Як тільки візьмуся писати – зараз усе одно наглядачі відберуть. А якщо й напишу – то далі кагебіста воно не піде”.
Справді, в нього забирали кожен папірчик, коли інші вיязні могли щось і вберегти. Можна сидіти в одній камері, а режим різний. Безперешкодно з табору виходили тільки закриті конверти, адресовані прокурорам. А поверталися, здебільшого, з розпорядженням тих захисників прав: “Наказать”.
Коли Олекси не стало, я сам написав листа редакторові “Донбасу” – через прокурора Донецької области. Аби серце відвести.
Навесні 1983 року випустили Тихого на безкамерний режим. Там він мусив працювати кочегаром. Привезти тачку вугілля чи вивезти шлак не годен був, хто-небудь, найчастіше Євген Поліщук, допомагав йому.
Востаннє я бачив Олексу Тихого 7 березня 1984 року. Вивели мене зі співкамерником Балісом Ґаяускасом відкидати сніг біля прогулянкових двориків, а двері не зачинили. Бачимо: ведуть коридором Олексу. В довгому смугастому бушлаті, тримає він чорну свою торбинку в руці. Це – на етап. Казали потім, що повезли його на станцію Всехсвятська до лікарні, потім до Пермі. Там розрізали, подивилися, що смертельні метастази знищили шлунок, зашили й залишили вмирати.
Цей, за висловом Євгена Сверстюка, Дон Кіхот ХХ століття з обличчям европейського президента пішов на смерть так, як його предки йшли на палю.
Згодом, уже на волі, розповідали, що Олексі в Пермі 19 квітня 1984 року надали коротке, на 40 хвилин, побачення з першою дружиною, москвичкою Ольгою Олексіївною Тихою, та Володимиром, сином від другого шлюбу (він жив у Києві).
Тихий був страшенно худий: при зрості 178 см він уже в 1981 році важив 40 кг. Шлунок уже нічого не приймав. Його ввели попід руки, у нього навіть облазили нігті, але посміхався, був спокійний і просвітлений духом. Казав, що прощає всім, навіть своїм гонителям. “Памיятайте Нагірну проповідь”, – сказав на прощання.
Десь наприкінці травня Левко Лук'яненко дістав листа від дружини, Надії Никонівни, з Чернігова. Довго сидів над ним, потім устав блідий і почав ходити по камері. Пише мені на папері: "2 травня помер Олекса Тихий". Порвав папірця і вкинув у раковину.
Я зрозумів, що про це написано в листі тайнописом, і теж промовчав. Потім Левко сів біля труби опалення і став вибивати це повідомлення азбукою Морзе Василеві Стусу. (Ми тоді якраз усі вивчали ту азбуку – така мода пішла). Стус зрозумів, але не повірив собі: постукав тричі в стіну, викликав Левка і гукає через кватирку: "Я так зрозумів, що Олекса помер?" І так "спалив" Левка: його за розмову посадили до карцеру.
Згодом ми дізналися, що помер Олекса не 2, а 5 чи 6 травня: його покинули бездоглядним і виявили мертвим 6-го. Але тим часом Лук'яненко вирахував сорокову добу від 2 травня і запропонував ушанувати пам'ять Олекси Тихого голодуванням, а 39, 40 і 41 добу ще й мовчанням.
Говорили ми лише найнеобхідніші речі пошепки, щоб наглядачі не чули й не бачили. Адміністрація швидко здогадалися, в чому справа, вирахувала ініціатора і знову кинула його до карцеру. Того року так само ми вшановували Юрія Литвина та Валерія Марченка, наступного року – Василя Стуса...

 
6. Життєве кредо Олекси Тихого.
1. Щоб жило людство, мій народ, мій рід.
2. Щоби не зробити нікому ніякого зла, не проявити ні до кого ніякої байдужості й несправедливості в його долі, тяжкому становищі, горі.
3. Я – свідома частка Всесвіту, людства, свого народу, оточення за місцем проживання й роботи, у колі своїх друзів і недругів. Я за все відповідальний.
4. Я маю людську гідність, національну гордість. Нікому не дозволю топтати ні перше, ні друге. 
5. Зневажаю смерть, голод, бідність, страждання і саму зневагу.
6. Прагну, щоб моє “я” було гідне наймення “людина”. У всьому, завжди незалежно від обставин чиню згідно зі своїм сумлінням.
7. Щоб поважати й цінувати працю, переконання й культуру кожної людини, на якому б рівні в порівнянні з моїми, загальноприйнятими і найвищими досягненнями людства вона не перебувала. 
8. Щоб до останнього подиху вчитися і, по можливості, без насильства й примусу навчати всіх, хто бажає в мене вчитися.
9. Щоби зневажати сильних, багатих, авторитетних, якщо вони свою силу, багатство й авторитет використовують для кпин, знущань, чванства перед іншими людьми або хоч би однією людиною.
10. Байдужим до тих, хто живе тваринним життям. По можливості намагаюся допомогти кожному такому усвідомити себе людиною.
11. Щоб вивчати, підтримувати, розвивати мову, культуру, традиції свого народу.
12. Щоби позбутися і сприяти іншим позбутися всього низького, підлого, чужого духові людства” (журнал “Новое время”, № 51, 1990 р., зворотній переклад мій. – В.О.).
У наш час не так багато людей, яких не злякає колючий дріт. Тих, кому не страшно прожити там 10, а то і 15 літ, та навіть після ,розуміючи, що своїми діями прямує туди але продовжувати свою діяльність. Не розумієте? Тоді докладніше. Існує своя думка, своя патріотична позиція, свій погляд на мир та всі події в ньому. Головні цілі: відстоювати Україну та її традиційні права ( та я кажу про мову і.т.п). І це наш земляк. Людина, яка народилася тут, у Донбасі. Олекса Тихий.
Те, чого потребує наше суспільство сьогодні – звільнення від кривди задля ствердження правди. Прилюдне висвітлення правдивого життєвого шляху правозахисника, філософа, педагога Олекси Тихого, який поклав голову за Україну.
Ми пам`ятаємо. Знаємо правду про чесну людину, яка віддала своє життя за ідеал людських свобод і залишила добру пам’ять про себе серед людей не тільки в Україні. Це був український інтелігент, чиї морально-етичні ідеали не розходилися зі вчинками; ідеаліст, який керувався власним кодексом честі і жодного разу не зрадив його; правозахисник, що загинув, відстоюючи природні права людини й української нації.
 Олекси Тихий, який народився 27 січня 1927 року на хуторі Їжівка Костянтинівського району Донецької області. Закінчив Кіндратівську середню школу №14 (нині с.м.т. Олексієво-Дружківка, яке підпорядковане Дружківській міській раді). Уперше був затриманий 1948 р. за критику виборів з єдиним кандидатом. Закінчив філософський факультет Московського державного університету імені Ломоносова. Працював учителем у рідній школі з 1954 по 1956 рік.В 1956 р. надіслав до Верховної Ради УРСР заяву протесту проти введення радянських військ в Угорщину. За цю заяву і за критику комуністичної системи освіти заарештований 15 січня 1957 р. і засуджений Сталінським обласним судом за звинуваченням у проведенні “антирадянської агітації і пропаганди” на 7 р. позбавлення волі в таборах суворого режиму і 5 р. поразки в правах. У таборах Мордовії познайомився з багатьма активістами національно-визвольних змагань багатьох народів, подружився з композитором В. Барвінським та лікарем В. Кархутом, якому згодом допоміг скласти й видати книжку “Ліки довкола нас”. Звільнившись із табору в 1964 р., працював робітником на цегельні, на будівництві, оскільки до вчителювання його не допускали.
Уклав книгу висловів видатних людей про мову “Мова – народ”, написав статті “Думки про рідний Донецький край”, “Роздуми про українську мову та культуру в Донецькій області”, “Вільний час трудящих” та ін., уклав словник покручів української мови, перекладав з польської книжку Єжи Єнджеєвича “Українські ночі, або Родовід генія” (про Т.Шевченка). Розповсюджував літературу самвидаву. 9 листопада 1976 року Олекса Тихий став одним із десятьох засновників Української Гельсінської Групи, яка збирала і оприлюднювала факти порушень прав людини. 5 лютого 1977 року заарештований і почалося вже третє, останнє, коло страждань нашого земляка. На виїзному засіданні Донецького обласного суду над Олексою Тихим та Миколою Руденком, що відбулося в м. Дружківці з 23 червня по 1 липня 1977 р. в приміщенні “Змішторгу”, засуджений до 10 р. таборів особливого (камерного) режиму і 5 р. Заслання та визнаний особливо небезпечним рецидивістом. Карався в Мордовії, а з 1 березня 1980-го – у с. Кучино Чусовського р-ну Пермської обл. (Урал). 5 травня 1984 року життя Олекси урвалося в Пермській в’язничній лікарні.
19 листопада 1989 року прах Тихого разом із прахом його побратимів Василя Стуса та Юрія Литвина перевезено в Україну й перепоховано в Києві на Байковому цвинтарі.
Та яка ж відданість! Яка відданість своїм поглядам. Велика любов до Рідного краю та великі цілі перед собою. Та ми пишаємо такими людьми. Та віддаємо їм велику пошану, як указом Президента України від 8.11.2006 за громадську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-річниці створення Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінських угод Олекса Тихий, який був одним із 10 її засновників, нагороджений орденом “За мужність” I ступеня (посмертно), було її віддано.
Цитуємо чудове риторичне питання Володимира Півня “ Хтось із теперішньої молоді спитає: “А чи насправді той Олекса Тихий був таким собі моральним взірцем свідомого українця? Так. Дійсно був саме таким. Усім, хто його знав, є що сказати з цього приводу. На жаль, більшість із них пішли у засвіти. Але є рідня – двоє синів. Один із них тут, з нами. Тож до слова запрошується кандидат фізико-математичних наук, укладач книги “Мова народу – народ”, син Олексія Тихого Володимир Олексійович Тихий з Києва”.
Володимир Олексійович Тихий, син Олекса Тихого, поділився спогадами як КДБ “умовляло” його провести з батьком роботу, щоб той відмовився від своїх поглядів, як хотіли депортувати батька з України, але він не погодився. Якою хотів бачити батько молодь- освіченою і щоб вони свідомо працювали на благо народу.
Окрім статей з захисту української мови в Донецькій області і масової асиміляції мільйонів українців Донеччини, яка названа Олексою інтелектуальним геноцидом, він почав укладання словника невідповідних нормам літературної мови слів, зворотів та висловів.
Ось уривки зі статті Олекси Тихого "Думки про рідний Донецький край", написаної наприкінці 1972 року. О. Тихий надіслав її тодішньому Голові Президії Верховної Ради Української РСР І.С. Грушецькому.
"Я уродженець і мешканець Донеччини. Маю 46 літ від народження. Вчився у радянських школах, закінчив філософський факультет Московського університету ім. Ломоносова. Працював у школі, сидів у тюрмах і таборах, працював на заводі. Зараз працюю слюсарем-монтажником 4-го розряду.
Мене вчили і я вчив, що не хлібом єдиним живе людина, що сенс життя у творенні добра людям, у піднесенні матеріального і культурного рівня народу, у пошуках істини, у боротьбі за справедливість, національну гордість та людську гідність, у громадянській відповідальності за все, що твориться за мого життя.
Хто я? Для чого я? Ці питання ніколи не покидали мене. Постійно думав над ними, постійно шукав і шукаю відповіді на них.
Сьогодні думаю:
1. Я – українець. Не лише індивід, наділений певною подобою, умінням ходити на двох кінцівках, даром членороздільної мови, даром творити і споживати матеріальні блага. Як громадянин СРСР, і як "советский человек" і передусім як українець, я – громадянин світу, не як безбатченко-космополіт, а як українець. Я – клітина вічно живого українського народу. Окремі клітини будь-якого організму відмирають, але організм живе. Окремі люди рано чи пізно так чи інакше вмирають, а народ живе, бо народ безсмертний.
3. Я, очевидно, поганий патріот, слабодуха людина, бо, бачачи кривди рідного народу, примітивізм людей, усвідомлюючи гіркі наслідки сучасного навчання й виховання дітей, випадання з кола культурного розвитку мільйонів моїх одноплемінців, задовольняюсь ситістю, маніловськими мріями, крихтами культури тільки для себе. І не маю ні мужності, ні волі активно боротися за долю німих, забитих земляків своїх – донбасівців, за розквіт національної культури на Донеччині, за прийдешнє.
Не вина, а біда простих людей (тобто працьовитих робітників та селян), що з їхньої волі чи мовчазної згоди знищується українська мова та культура на Донеччині.
Не біда, а вина кожного інтеліґента, кожного, хто здобув вищу освіту, займає керівні посади, а живе тільки натоптуванням черева, байдужий, як колода, до долі свого народу, його культури, мови.
І чи не злочином годилось би кваліфікувати діяльність органів народної освіти, вчителів, діячів закладів культури та всіх керівників на ниві асиміляції мільйонів українців Донеччини. Адже таку масову асиміляцію не можна назвати інакше, як тільки інтелектуальним геноцидом. 
Я – інтернаціоналіст за переконанням, зичу свободи, національної незалежності, матеріального та культурного розвитку в'єтнамському, індійському, арабському народам, народам Африки, Азії, Америки та всім іншим. На земній кулі не повинно бути голодних, колоніальних, відсталих та малих народів. Хай кожний народ живе на своїй землі, хай творить у міру своїх можливостей культуру та науку і ділиться своїми здобутками з усіма народами світу. Хочу, щоб і український народ, зокрема, його частка – донбасівці – вносив свою лепту в скарбницю світової культури". (С. 141 – 142).
Це, нагадую, написане в 1972 році, коли сусловська пропаганда проголошувала національне питання вирішеним в СССР повністю й остаточно – і водночас андроповська банда чинила черговий погром української інтелігенції.
Олекса Тихий встиг зафіксувати на папері лише дрібку з того, що передумав.
Окрім названої, збереглися статті "Роздуми про українську мову та культуру в Донецькій області" (2 січня 1972 р.), "Вільний час трудящих" (15 квітня 1974 р.). (Опубліковані в брошурі Олексій Тихий. Роздуми. Збірник статей, документів, спогадів. Упорядкував О. Зінкевич. Українське видавництво "Смолоскип” ім. В. Симоненка, Балтимор – Торонто, 1982. – 80 с.), "Сільські проблеми" (1974).
Укладав він "Словник невідповідних нормам української літературної норми слів (чужі слова, спотворені слова, кальки і т.п.)”. У мене на руках є 64 сторінки машинопису, з літерою "М” включно. О. Тихий подає слово-покруч, у другій колонці – правильне слово, у третій – джерело, з якого воно прийшло. (2009 р. вийшла стараннями Товариства ім. О.Тихого). А найбільша праця Олекси Тихого – збірка висловлювань видатних людей про значення мови "Мова народу. Народ" на 303 сторінки щільного машинопису. (Вийшла стараннями його сина Володимира Тихого: Олекса Тихий. Мова – народ. Висловлювання про мову та її значення в житті народу / Упорядник Олекса Тихий, післяслово Осипа Зінкевича. – К.: Смолоскип, 2007). Він цитує близько 450 авторів.
Ця праця була задумана як посібник для вчителів. 1976 року автор відвіз один її примірник в Інститут філософії та вручив професорові Володимиру Юхимовичу Євдокименку – відомому "борцеві з українським буржуазним націоналізмом". (Див. книгу: В.Ю. Євдокименко. Критика ідейних основ українського буржуазного націоналізму. Видання 2-е, виправлене і доповнене. К.: Наукова думка, 1968). Другий – не менш відомому "борцеві" на ниві стукацтва професорові Донецького університету Іллі Ісаковичу Стебуну.
Результатом був негайний донос останнього в КГБ та обвинувальні свідчення його та викладачки Л.О.Бахаєвої на суді 1977 року, що "Тихий на кафедрі в їх присутності висловлював … злісні наклепницькі вигадки, що порочать радянський державний і суспільний лад”. А от відділ національних відносин Інституту філософії АН УРСР рекомендував книжку видавництву "Радянська школа”.
Щоправда, сталося це за півтора місяця до арешту автора, то її звідти передали в КГБ. Ця книжка ой якою доречною була б нинішньому вчителеві, бо мовна ситуація принаймні на Донеччині не покращилася. А ще Олекса Тихий перекладав з польської "Українські ночі, або Родовід генія” Єжи Єнджеєвича. Ця книжка про Т.Шевченка в нас вийшла аж за незалежности в іншому перекладі.
Людина колосальної інтелектуальної потенції і видатного педагогічного хисту, Олекса Тихий за умов колоніяльного режиму не міг стати великим педагогом і вченим, бо замість кафедри мав каторгу. Не став він і державним діячем, бо "в нашім краю, Богу милім", ворог старанно пильнував, щоб із-поміж нас не виростали провідники нації, які могли б вивести свій народ "на ясні зорі, на тихі води". Однак Олекса Тихий збувся як людина, як українець, якому віддаватимуть шану й ті, що житимуть після нас, бо підуть вони у мандрівку століть з його духа печаттю (І.Франко).
Мій читач уже міг зауважити, що ні про кого з колишніх політвיязнів я не писав з таким пафосом (не отим "фальшивим патосом”!), як про Олексу Тихого. Але про нього неможливо говорити іншими словами. Я філолог, за Слово був тричі покараний, то знаю ціну Слова. То ж свідчу: це була людина, близька до того ідеалу, де починається святість.
Згадуючи про Олексу Тихого, я не можу позбутися враження, що такі люди бувають хіба що в книжках. Артур з роману "Овід” Етель Ліліан Войнич. Або Мартін Іден з однойменного роману Джека Лондона.
Але Олекса Тихий був не книжний герой, а жива героїчна особистість. Людина глибокої внутрішньої культури, він сам збудував себе, виховав, загартував, закував у залізні лати воїна, постійно себе вдосконалював і цілком підпорядкував себе справі визволення України. Цілком. І свідомо поклав за неї світлу свою голову.
Це зразок, яким має бути справжній мужчина: толерантним, доброзичливим до людей, але вимогливим і нещадним до себе, завжди і всюди твердим і непохитним у своїх моральних переконаннях, незалежно від того, чи бачать, чи оцінять це люди. Сумління твоє, тобто Бог, завжди з тобою. Він усе бачить.
Поміж політв’язнями не говорилося високих слів, але цінувалася честь: кожен сам собі знав, що він тут не сам за себе. Що він – на передовій, що стоїть перед лицем ворога з єдиною своєю зброєю: гідністю. А з гідности кожного українця складається честь українського народу. Тому треба шануватися.
Олексій Іванович Тихий прийшов у світ Божий 27 січня 1927 року на хуторі Їжівка Костянтинівського району Донецької области. Батько Іван, робітник, помер по війні. Мати Марія, селянка, померла вже під час його останнього ув'язнення. Брат Микола, на два роки старший, загинув на війні. Мав Олекса сестер Зіну та Олександру.
Я не дуже багато знаю про Олекса Тихого, але я знаю напевне – він справжній патріот. Він відстоював звання справжнього українця, незважаючи на всі арешти та каторги, вважав, що краще бути забитим ніж приниженим. 
У нас час мало залишилося таких, як Олекса Тихий. Я маю на увазі тих, хто за свої погляди міг би принести себе у жертву. Патріоти є у кожній країні, у будь який час. Але зараз, під час військових дій наша країна почала руйнуватися через війну та через те, що багато з тих, хто жив і нині знаходиться на території України, не є патріотами, а навпаки – людьми які підтримують іншу державу. І саме зараз, під час занепаду нашої держави, нам потрібні такі сміливі, мужні та вільнолюбні люди, як Олекса Тихий.
Ще нещодавно я не знала про нього майже нічого. Але зараз, коли ситуація загострюється, його ім'я як ніколи повинно бути на слуху у кожного, хто любить свою країну та небайдужий до її долі. Кожному з нас треба брати з Олекси приклад, бо країна починається з народу. Якщо кожна людина почне відстоювати свою Батьківщину, працювати на її благо, то тоді держава буде процвітати. 
На мою думку, Тихий – це еталон української людини. Він говорив на своїй мові правильно, не використовуючи діалектів, жаргонізмів та лайок, не боявся говорити по українськи не тільки вдома, але й на вулиці, на роботі, усюди. Він вважав, що не треба віддавати дітей у школи, де навчають російською мовою, не їхати на заробітки до інших країн, навіть не ходити до театрів або кіно, яке показується на російській мові. З одного боку – це фанатизм. А з іншого – героїзм. Вивчаючи багато робіт Олекси, мені навіть здалося, що він любить Україну більше ніж сам Кобзар. Я не зустрічала жодної людини, яка усім своїм існуванням показувала на те, як сильно вона любить свій рідний край. 
Кажуть, що патріотизм виховують з дитинства і протягом усього життя. Мені стало дуже цікаво, чому або від чого у Олекси стався такий сильній ривок до цього, адже його виховували у звичайній сім'ї, яка жила на території СРСР, де навчали любити саме Росію, прививали думки того, що Україна – це лише частина великої імперії…

6. Наше місто пам'ятає.
У 2007 році було створено Донецьке Обласне Товариство імені Олекси Тихого. 
В місті Дружківка памя'тають і шанують нашого земляка-Олексу Тихого.
На його честь проводяться щорічні "Олексини читання",які були проведені вперше в Олексі́єво-Дружкі́вці у школі № 14 в 2008 році .
У Дружківському ходожньому музеї знаходяться експозиції, публікації, буклети О. Тихого.
У цьому році проводили велопробіг, присвячений  Дню незалежності  и 89-й річниці О.Тихого.
Біля школи №14 знаходиться пам'ятник О.Тихому. 
В Олексі́єво-Дружкі́вці одну з вулиць названо іменем О.Тихого.
                                Література 
1. К.:Наукова думка,1968.-294с.
2. Документи и матеріали .В 4томах.Харківська правозахисна группа.//Харків. Фоліо,2001.-Т.2-С.37-50.
3. Олекса Тихий «Думки про рідний Донецький край»,том 1.Донецьк:Поліграфічний будинок «Донеччина»,2012-416с.
4. «Хто ж такий Олекса Тихий?» Олексі́єво-Дружкі́вка ,2008 рік.
5. Газета «Наша віра» №12(224).-2006.-Грудень.
6.Л.Лук'яненко «Не дам загинуть Украіні!»,К.:Софія,1994,с. 132-133.